|
Teori og praksis
- sammenhængen mellem skole- og praktikperioder
Den grundlæggende pædagogiske uddannelse er en vekseluddannelse mellem skoleperioder
og praktikperioder. Eleven skal under hele uddannelsesforløbet opleve en tæt sammenhæng
mellem teori og praksis. Det er skolerne og praktikstederne, der skal analysere og sikre
sammenhængen for eleven.
Når vi udvælger undervisningens indhold, skal teorien sætte eleverne i stand til at
vurdere deres handlinger og vælge mellem handlingerne. I praktikken skal eleverne føre
handlinger ud i livet, og de skal erhverve sig erfaringer som forudsætning for at forstå
teorien.
Vi mener, at det forholder sig således, at vores erkendelse af omverdenen i bred
forstand bestemmer de handlinger, vi udfører. Og omvendt når vi reflekterer og foretager
handlinger, så læres samtidig en række nye ting, om hvordan verden fungerer, dvs.
erkendelsen opbygges. Derfor er det for os indlysende, at teori og praksis må spille
sammen. Det er dog ikke sådan, at vores pædagogiske praksis blot er bestemt af, hvordan
vi mener, verden ser ud. Ofte gør vi os forestillinger om, hvordan verden bør være,
overvejer, hvad vi mener er godt og dårligt, og hvad der bør fremmes eller holdes nede.
Generel diskussion af forholdet mellem teori og praksis
Overordnet kan der skelnes mellem to slags tanker, to slags teorier.
Nogle af de tanker, man gør sig, kan kaldes erkendelse.
Erkendelse af hvordan omverdenen er og fungerer. Andre af tankerne kan kaldes normer,
normer for hvordan omverdenen bør fungere, og normer for hvordan vi bør fungere i denne
omverden. Der er en sammenhæng mellem handlinger, erkendelse og normer.
Erkendelsen og normerne indgår tilsammen i det, vi vil kalde teori, mens handlingerne
er det, vi kalder praksis.
Teori er altså enhver refleksion over, hvad man gør, og hvorfor man gør det, altså
systematiske tanker og overvejelser. Ud fra den forståelse er teorien en forudsætning
for, at vi overhovedet kan handle rationelt i dagligdagen. Hvorvidt teorien så tager
udgangspunkt i praksissituationer dvs. har en undersøgende funktion, eller teorien
omvendt er udgangspunktet og dermed bliver deskriptiv, må bero på virkeligheden og de
muligheder, der er opstillet.
Videnskabelige teorier kan være med til at forklare forholdene i omverdenen og til at
angive hensigtsmæssige handlemuligheder. Men samtidig kan handlinger også skabe
erkendelse og ny grobund for viden og udvikling. Bevægelsen går på den måde begge
veje. Teorier opstår af praksis og omvendt. Udvikling bliver dermed en løbende proces,
hvor teori-praksis forholdet hele tiden er i bevægelse.
Teori, der skaber sammenhæng i en del af vor daglige praksis,
- en teori, der forklarer, hvordan forskellige vigtige dele af praksis hænger sammen og
påvirker hinanden, en teori, der på denne måde kan være vejledende for praksis, og som
ikke modsiges af gentagne praksiserfaringer, er en god teori.
Imidlertid er et af de store problemer ved at beskæftige sig med teori, at det
videnskabsteoretiske udgangspunkt ofte er uklart. På den måde kommer teorien meget let
til at fremstå som en generel sandhed, der ikke kan anfægtes. Det er derfor altid
væsentligt at vide, under hvilke teoretiske og metodiske antagelser, teoriens udsagn er
fremkommet. Dog er det sådan, at uanset hvilket udgangspunkt, der er valgt, vil en
beskæftigelse med teori være med til at sætte fokus på nye aspekter
i den pædagogiske debat og give anledning til refleksioner ud fra nye perspektiver.
Men at forestille sig, at teori er objektiv, neutral og upolitisk, når det gælder det
pædagogiske område, er naivt.
Man skal derfor ikke forvente af arbejdet med teori, at det vil føre frem til den
teori, som giver de rigtige svar. En sådan findes ikke, men teori kan være inspiration
og et middel til afklaring, samt en hjælp til udvikling af praksis. Under arbejdet med
teorier må man altid spørge, hvilket problem teorien skal forsøge at løse og hvilke
præmisser, den bygger på. Man kan ikke forkaste arbejdet med teori ved at sige, at teori
er ét og praksis noget andet. Teori kan bruges som hjælp til at få overblik over
komplekse situationer.
Når der indimellem melder sig en vis teorifjendtlighed, skyldes det ofte nogle
skuffede forventninger om, at teorien skulle kunne bruges til at handle konkret ud fra.
Dette er kun muligt i ganske få ukomplicerede situationer.
Samtidig skal man også huske på, at én af de fornemmeste opgaver ved det at
beskæftige sig med teori, netop er at få en afstand til praksis, forstået på den
måde, at der skal være tid og plads til at beskæftige sig med de store spørgsmål, de
brede linier eller sagt på en anden måde, at få overblik ved, at man indimellem
bruger tiden på makroplanet i stedet for at henfalde til altid at være problemløsende
og diskuterende på mikroplanet. Selve det at arbejde med teori gør jo, at man kommer på
afstand af det praktiske og dermed får mulighed for at se tingene i et større
perspektiv.
Man bør dog være opmærksom på, at i forholdet mellem teori og praksis er der en
udpræget tendens til, at hvad der vedrører teori og videnskab får en høj status i
samfundet, mens der kan være tendens til, at det praktiske arbejde er mindre
prestigefyldt. Når teori og videnskab har fået denne sociale status, så hænger det
sammen med, at videnskaben er blevet en magtfaktor i samfundet, og at videnskaben anvendes
som redskab til styring og kontrol. Men i og med at lovgrundlaget i forhold til Den
grundlæggende pædagogiske uddannelse er udformet på en sådan måde, at uddannelsen er
en vekseluddannelse, hvor både skole og praktiksted hver for sig har et ansvar for
gennemførelsen af uddannelsen og for, at der sikres en tæt sammenhæng mellem skole og
praktikdel, kan man håbe på,
at man er ude over dette problem. Lovgrundlagets ligestilling signalerer jo netop, at
skole og praktikdel er vægtet og prioriteret som værende lige væsentlige.
Ser man det danske uddannelsessystem i et historisk perspektiv og vender blikket mod
mesterlæren, er der mange ting herfra, der kan inddrages. Der stilles i dag krav om at
bringe praksis ind i centrum af, hvad der foregår og arbejdes med, og der er en
fokusering på at få teoretiske refleksioner bragt i samspil med praksis. Når ordet
mesterlære nævnes, er det klart, at mange får associationer i retning af: Udnyttelse af
billig arbejdskraft, autoritære læreforhold, for dårlig undervisning og vejledning mv.
Men er en rehabilitering af mesterlæren mulig, er der mange gode tanker, der kan anvendes
i demokratiske former. Der er i dag ved at skabes en ny ydmyghed over for praksis.
At tænke læring som led i en praksis er ikke nyt, men snarere noget man vender
tilbage til. Princippet om "learning by doing": de kulturelle færdigheder og
holdninger tilegnes fortrinsvis ved efterligning og øvelse og i mindre grad via
formaliseret teoretisk undervisning, er i vores tid meget fremherskende. Viden er ofte
kontekstbundet og kan derfor vanskeligt overføres på anden måde end via eksempler og
ved at arbejde med tingene selv.
Projektarbejde skal også ses i dette perspektiv. Den store force ved projektarbejdet
er netop, at eleven er styrende i projektet og kan indhente teoretisk viden i forhold til
en problemstilling, som eleven selv har opstillet og evt. oplevet i praksis.
Mens man tidligere betragtede de praktiske indslag i uddannelserne som havende lav
prestige, giver ovenstående overvejelser snarere støtte til det syn, at professionel
ekspertise også er en praktisk kunnen, som er andet og mere end teoretisk viden. At denne
kunnen nødvendigvis må erhverves også ved en praktisk oplæring, siger næsten sig
selv.
Transmissionen af færdigheder og holdninger foregår, som oven for antydet, også ud
fra en funktionel helhedsforståelse snarere end en formel, analytisk indsigt. Den svære
kunst er at reintegrere og internalisere teoretisk viden om detaljer og deres indbyrdes
sammenhænge i den praktiske, ofte implicitte og mange gange "tavse" viden om,
hvordan aktiviteter udføres bedst. Eksplicitte handlingsanvisninger kan højest være
vejledende og bestyrkende for den praktiske udøvelse. Læring skal derfor ses som en
personlig proces, hvor eleven i høj grad er aktør i sin egen læringsproces.
Vender vi tilbage til Den grundlæggende pædagogiske uddannelse, så er de funktioner
og det arbejde, der uddannes til, kendetegnet ved en høj grad af aktiv handlen. Den
virkelighed, man kommer ud til, skal afspejles i måden at lære på under hele
uddannelsen, således at det man lærer og måden, man gør det på, er brugbar i forhold
til virkelighedens praksis.
Både ved at arbejde teoretisk og praktisk erkender vi, og gør vi vores viden aktiv.
Når vi arbejder efter princippet "learning by doing", er vi nødt til at
strukturere vores viden og tanker. På den måde er vi via arbejdet med til at gøre vores
måske passive viden aktiv.
I Danmark har vi en generel tro på, at vi har verdens bedste uddannelsessystem, men et
af de forhold, vi blandt andet overser, er, at arbejdsmarkedet i alt for ringe grad kan
udnytte de kvalifikationer, de nyuddannede møder frem med. Vi mener, at ét af de store
problemer består i en manglende koordination i beskrivelsen og fastsættelsen af vigtige
kvalifikationer og kompetencer.
Der bør derfor løbende foregå en konstruktiv dialog mellem uddannelse og
arbejdsmarked. Ved Den grundlæggende pædagogiske uddannelse kan en løsning bl.a. være
et formaliseret samarbejde mellem skole og praktiksteder. Foregår der ikke en koordineret
indsats mellem uddannelsesinstitution og arbejdsmarked, bliver resultatet nemt, at teori
og praksis bliver to adskilte størrelser, og på sigt vil det være dårligt i forhold
til udnyttelsen af ressourceforbruget i vores samfund.
Den grundlæggende pædagogiske uddannelse skulle gerne modsvare de kvalifikationskrav,
der efterspørges fra arbejdsgiverside. Der er tale om et forpligtende partnerskab mellem
uddannelsesinstitutionen og praktikstederne. Et systematisk, dynamisk samspil, der kan
blive til gensidig fordel og dermed understøtte udviklingen af de personlige
kvalifikationer, som arbejdsgiverne fremover vil efterspørge.
Den store udfordring både for os som uddannelsesinstitution og for arbejdsmarkedet er
selvfølgelig at skue ud i fremtiden med det mål at pejle sig ind på, hvilke kundskaber,
færdigheder, kvalifikationer og kompetencer, der bliver behov for fremover. I og med, at
internationaliseringen og den teknologiske udvikling i de seneste år er gået meget
hurtig, og tendensen sandsynligvis vil fortsætte, er det klart, at krav og
kvalifikationsbehov vil ændre sig. Et typisk eksempel på det pædagogiske område er
hastigheden, hvormed brugen af informations- og kommunikationsteknologi (it) vinder frem i
institutionerne. Derfor bliver nødvendigheden af omstillingsevne og fleksibilitet
større. Og alt i alt kræver det en fortsat koordinering af indsatsen.
Forholdet mellem teori og praksis kan opfattes på to måder:
Den traditionelle tænkning i uddannelsessystemet går på, at man i
teoriundervisningen bibringes viden, og i praktikken anvender man denne viden.
Model 1 (Traditionel opfattelse af teori-praksis forholdet):
Viden indlæres i teoriundervisningen. Teorien er fastsættende for praksisudførelsen
Teori
Det er ved undervisning i teori, at viden og læring bibringes eleven. |
viden/læring => |
Praksis
Den teoretiske viden skal bruges og afprøves i det praktiske arbejde. |
Den nyere tænkning i uddannelsessystemet og i pgu'en tager højde for, at de senere
års forskning har vist, at der i lige så høj grad finder læring sted ved den praktiske
udøvelse og dertil hørende refleksion.
Model 2 (Nyere opfattelse af teori-praksis forholdet): Viden tilegnes både i
teoriundervisningen og i praktikken. Teori og praksis påvirker hinanden gensidigt. Der er
praktiske elementer i teoriundervisningen, og der er teoretiske elementer i praktikken.
Teori
Der arbejdes med personlige kvalifikationer, udvikling og dannelse, samt tilegnelse af
viden og færdigheder via vekslende arbejdsformer (både praktiske og teoretiske
elementer). |
viden/læring => <=
viden/læring |
Praksis
Erfaringsgivende deltagelse i praktiske arbejdsopgaver, refleksion,
videnstilegnelse, personlig udvikling og dannelse. |
Praktikken i Den grundlæggende pædagogiske uddannelse er i høj grad indføring og
oplæring i grundlæggende pædagogiske arbejdsopgaver, der er almindeligt forekommende.
Den læring, der finder sted i praktikken, er praktisk læring efter princippet
"learning by doing", hvor man skal anvende viden, men også "tænke
selv", dvs. kunne forholde sig reflekterende og vurderende til egen praksis. Ved at
reflektere og
fortælle andre om sine oplevelser og ved at svare på spørgsmål, bliver man klogere
på egen praksis. Men selvfølgelig bliver viden også skabt gennem transformation af
erfaringer.
Praktik på Den grundlæggende pædagogiske uddannelse indeholder derfor flere
elementer, nemlig:
- Deltagelse i konkrete grundlæggende praktiske arbejdsopgaver.
- Overvejelse af praksissituationer via vejledningen.
- Vurdering af situationerne ud fra nogle kriterier (hensigter/teorier), som hentes uden
for praksis. Dette kunne også kaldes den reflekterende virksomhed, som også skal foregå
i forlængelse af praktikken.
- Studieopgaver og studiedage indlagt i praktikken med henblik på at kunne opsamle og
bearbejde erfaringer og oplevelser.
- Afprøvning af nye handlinger ud fra ny indsigt.
|
Der må hele tiden tilstræbes en vekselvirkning mellem teori og praksis. Ved at
overveje og planlægge praksis, samt ved at evaluere forløbet, er der skabt mulighed for
refleksion, erkendelse og udvikling. Ved at gøre praksissituationer til genstand for
teoretiseren, bliver der netop stillet kritiske spørgsmål til traditionen og "det
plejer vi at gøre."
Selvfølgelig vil det daglige arbejde i en institution have karakter af, at mange
praksissituationer skal løses og planlægges, men i forhold til en professionel indgang
til arbejdet er det uhyre vigtigt, at de mennesker, der senere skal arbejde inden for
feltet, har haft lejlighed til at beskæftige sig løbende med, hvad vi kunne kalde de
større samfundsmæssige perspektiver.
![[Billede: En børnetegning af et hus]](3.gif)
Forsiden | Forrige kapitel
| Næste kapitel |
|